INTOHIMON TUULET
Jotkut kuulevat oman sisäisen äänensä hyvin selvästi -
ja he elävät sen mukaan.
Niistä ihmisistä tulee hulluja, tai heistä tulee legendoja...
Tristan Ludlow syntyi putoavien lehtien kuussa.
Se oli kamala talvi.
Hänen äitinsä oli kuolla synnyttäessään häntä.
Hänen isänsä, eversti, toi hänet minun luokseni.
Kiedoin hänet karhunnahkaan ja pidin häntä koko yön sylissäni.
Kun hän kasvoi, minä opetin hänelle metsästyksen suuren ilon.
Kuinka ottaa eläimen lämmin sydän ja pitää sitä käsissä -
ja vapauttaa sen sielu.
Eversti Ludlowilla oli 3 poikaa, mutta Tristan oli suosikki.
Minullakin on ollut poikia -
mutta he ovat menneet. Ainiaaksi.
Ne olivat todella pahoja aikoja.
Eversti oli yrittänyt auttaa minun väkeäni -
mutta siitä ei ollut hyötyä.
Joten hän päätti lähteä omille teilleen.
Hän halusi jättää hulluuden vuorien taakse -
ja aloittaa alusta.
Jättää hulluuden taakseen...
Niin me elimme monta vuotta, ja pojista kasvoi vahvoja.
Alfred oli vanin veli. Hän oli vanha ikäisekseen.
Samuel oli nuorin.
Toiset veljet tekivät kaikkensa hänen puolestaan.
He suojelivat häntä kuin aarretta.
Yhtenä vuonna... Olen vanha, enkä muista vuosilukua -
mutta se oli punaisen ruohon kuussa.
Isabel Ludlow, heidän äitinsä, lähti pois talveksi.
Hän sanoi, että talvet olivat liian kovia hänelle -
ja että hän pelkäsi karhuja.
Hän oli erikoinen nainen.
Mutta sinä keväänä hän ei palannut.
Ja sen jälkeen hän ei enää tullut usein vierailulle.
Alfred kirjoitti monta kirjettä, mutta Tristan vaikeni hänestä.
Hänen maailmansa oli täällä. Minun luonani.
Jokainen soturi toivoo, että hyvä kuolema löytäisi hänet -
mutta Tristan ei voinut odottaa. Hän lähti etsimään omaansa.
Tristan! Tristan!
Oliko se karhu? - Oli.
Pystytkö hengittämään? Siirrä kätesi.
Typerä puoliverinen nulikka.
Yllyttikö One Stab sinut tähän?
Sinä ansaitsisit kuolla. Ihme, että olet elänyt näinkin pitkään.
Minulla on nämä kirjeet.
Lue ne.
He kaikki kirjoittivat. Ludlow... Isabel... Samuel.
Koko perhe. Koko tarina.
Kaikki on kirjoitettu tähän.
13. huhtikuuta 1913.
Rakas Isabel, en ole niin tyhmä, että yrittäisin muuttaa elämäni.
Mutta en ehkä ole onnistunut kasvattaessani poikiamme yksin.
Mitä minä tiesin lapsista? Minut koulutettiin johtamaan miehiä.
Tämä on koko ajan vaikeampaa.
Rakas William, kuten aina, sinä otat liian suuren vastuun.
Poikamme löytävät omat tiensä. He ovat voimakastahtoisia -
mutta pitäisikö sinun ja minun valittaa siitä?
Minulla on iso uutinen Samuelista. Amy Lowellin kutsuilla -
hän tapasi neiti Susannah Finncannonin -
ja sinä varmaan yllätyt tästä, mutta he menivät kihloihin.
Hän tuo kihlattunsa Montanaan esitelläkseen tytön teille.
Ole siis kohtelias ja niin hurmaava kuin sinä vain osaat olla.
Siinä hän on.
Miten sinä voit? - Hyvin. Entä itse?
Hei, Samuel. On mukava nähdä sinua.
Isä, tässä on morsiameni, Susannah.
Neiti Finncannon... - Hauska tutustua.
Ja tässä on Alfred.
Teidän koiranne. - Sehän on kuin hevonen.
Onpa erikoisennäköinen eläin. - Finn on rotuvalio.
Eksoottinen koira. - Niin on, herra Ludlow.
Kutsukaa minua Susannahiksi.
Ja hän on vain vanha Alfred. - Ole hiljaa.
Missä Tristan on? - Jossain. Sinähän tunnet hänet.
Hän tulee illalla. Tai muuten hänellä on selittämistä.
No, neiti Finncannon, oliko teillä mukava matka?
Hän on oikein ihastuttava tyttö, mutta minä pelkään -
että vanempien menetys on aiheuttanut tiettyä haurautta.
Joskus minä luulen, että hän tuntee olonsa hyvin yksinäiseksi.
Mutta nythän hän on löytänyt uuden perheen.
Saksan armeija on valmiina.
Koko sivistynyt maailma voi tulla imaistuksi...
Sana "sivistynyt" ei sovi kuvaamaan maailman tilaa.
Äiti kertoi, että sinä kannatat sosiaalisia uudistuksia.
Se kuulostaa aivan sairaudelta. - Ei suinkaan! Olen samaa mieltä.
Äitinne on kertonut One Stabista. Hän on siis ollut suuri soturi.
Hänellä on säkillinen päänahkoja todisteena, mutta älä huoli -
hän on kiintynyt isään. He ovat hyvin kiintyneitä toisiinsa.
Puhuuko hän englantia? - Stab? Englantia?
Hän ei alentuisi siihen. Vai kuinka, Stab?
Mutta varo, hän ymmärtää sitä oikein hyvin.
Tristan tulee nyt.
Eikö sinua ruokita siellä? - Eipä juuri.
Sinä haiset. - Oletko kaivannut minua?
Onko sinulla krapula? - Olen yhä humalassa.
Eikö hän ole ihana?
Tämä siis on Tristan.
Puhuuko hän englantia?
Neiti Finncannon, on ilo tavata teidät.
Toivottavasti te ja tämä rumilus tulette onnellisiksi yhdessä.
Älä välitä veljestäni. Koirasi käyttäytyy paremmin kuin hän.
Tämä on äidin huone. - Ihastuttava.
On ilo tutustua sinuun, Pet.
Argemonia albeflora, langifolia ja...
Angelica arguta. - Mikä niistä se on?
Tämä tässä.
Angelica Susannah.
Hei.
Sinun täytyy olla Isabel Two.
Minä olen jo tavannut äitisi ja isäsi.
Kuinka vanha sinä olet? - Kolmetoista.
Kun minä olin 13-vuotias, minut lähetettiin sisäoppilaitokseen.
Minä inosin sitä.
Voinko auttaa sinua?
Menet naimisiin Samuelin kanssa. - Juuri niin.
Minä menen naimisiin Tristanin kanssa.
Sitten meistä tulee sisaruksia.
Te olette siis jo tavanneet. - Isabel Two antaa minun auttaa.
Haluatko levätä? Olet varmaan väsynyt? - En lainkaan.
Tämä on niin virkistävää, kaikki tämä kauneus -
tämä odottamaton Jumalan lahja.
Se ei juuri näytä lahjalta neljän kovan talvikuukauden jälkeen.
Missa Samuel on? - Isäsi kanssa sisällä.
Olet hyvin suurpiirteinen. - En. Vain iloinen.
Alfred!
Lopeta tuo. Samuel haluaa kuulla vasikoista, jotkat hait Cheyennestä.
Tule jo.
Suo anteeksi isälleni.
Hän luulee olevansa nuori ja vahva kohdellessaan meitä kuin lapsia.
Me ylistämme Jumalaa tästä ja monista siunauksistaan. Aamen.
Kerro isälle, mitä sanoit Wienistä.
Keisari ei nosta sormeakaan estääkseen Serbian tuhoamisen.
Ei puhuta sodasta ruokapöydässä. - Englannissa on liikekannallepano.
Ja me emme tee mitään. - Jumalan kiitos.
Välttelemme velvollisuuttamme? - Niinkö?
Anteeksi. Minä olin pakannut niin huolella, etten löytänyt mitään.
Kiitos.
Rakas Isabel, on outoa kun tässä talossa on taas sivistynyt nainen.
Ja niin huumaavaa.
Kaikki kolme poikaani ovat taas talossani.
Se täyttää minut niin syvällä ilolla, että kiitän Jumalaa siitä.
Hei, Stab!
Tuolla on eräs ystäväsi.
Lyön dollarin vetoa, että hän tuo sen kotiin.
Hienosti tehty!
Te näytätte ryhmältä jäätelötötteröitä.
Älä ole niin hurja, Susannah.
Tässä. Puhun Tristanin kanssa. - Tuotat häpeää everstin nimelle.
Sinulla on musta silmä. - Niin, mutta minä löin takaisin.
Hän sotkee pääni.
Hänellä on ajatuksia ja teorioita, ja hän on...
Hän on... - Mitä?
Ei mitään.
Kuinka kesytit tamman? - Ei, ei. Mitä hän on?
Hän on intohimoinen.
Onko hän neitsyt? - Tietysti on.
Entä sinä?
Kyllä. - Odotatteko te hääyöhön asti?
Hän sanoo...
Susannah on sitä mieltä...
Ei. Me emme odota.
Ja sinä pelkäät, että et olisi odotusten mukainen.
Niin kai minä... tavallaan...
Pitäisikö minun? - Jumala siunatkoon sinua.
Sinä olet hyvä kaikessa ja varmasti myös naimaan.
Hän on tuleva vaimoni! - Etkö aio naida häntä?
En! Minä aion elää yhdessä hänen kanssaan.
Suosittelen naimista. - Sinä olet toivoton.
Tristan lähti metsästämään. - Emme tulleet Tristanin takia.
John T. Ja James O'Banion, uuden sekatavarakaupan omistajat.
Hyvää huomenta, Alfred.
Me etsimme miestä, joka ehkä oleilee näillä seuduilla.
Hänen nimensä on Tom Cullen. Tässä on hänen kuvansa.
Mitä hän on tehnyt? - Tunnetko hänet?
Kyllä. - Me saimme hänet!
Hän kävi täällä 4 - 5 vuotta sitten. Hän teki vähän töitä.
Hän oli menossa San Franciscoon ja toivoi pääsevänsä Australiaan.
Vai oliko se Hongkong, Alfred? - Se taisi olla Hongkong.
Miksi hän on etsintäkuulutettu? - Se on yksityisasia.
Yksityisasia? Teidän virkannehan on julkinen, sheriffi.
"Sihinä sai Rikki Tikki Tavin hyppäämään taaksepäin."
"Sentti sentiltä kohosi pää ja paisunut niska..."
"Se oli Nag, musta kobra." Etkö pidä tarinasta.
Saksalaiset ovat päässeet läpi. Britit ovat satimessa Belgiassa.
Ja tämä lehti on viikon vanha!
Saksantaidoillani olisin upseeri. - Ja johtaisit poikia kuolemaan.
Sinun miehesi palvoivat sinua. - Ja he olivat typeriä.
Tämä on historiallinen käännekohta. Kuinka me voimme...
Isä, sinähän opetit meitä... - Ajattelemaan itse.
Ja puolustamaan omaamme. - Aivan, omaamme.
Älä puhu minulle niin kuin en olisi koskaan kokenut sotaa!
Et tämän kaltaista sotaa.
Niin sanottiin myös sisällissodasta ja intiaanisodista.
Sanotaan sitä mikä myy lehtiä. - Nyt torjutaan aggressiota.
Tässä talossa ei enää puhuta sodasta, hitto vieköön!
Anteeksi, Susannah.
Minä lähden Kanadaan ja liityn armeijaan.
Minäkin lähden.
Olen pahoillani. Minä aioin puhua siitä kanssasi.
Se on ainoa kunniallinen asia, mitä voi tehdä.
Mikä se on? - Kirja, jonka isäni kirjoitti.
Hän halusi hallituksen muuttavan politiikkansa intiaanien suhteen.
Samuel ei muuta mieltänsä. - Muuta sinä hänen mielensä.
Mitä heidän kahden välillä tapahtui?
Isä sanoo, että hän ei viihtynyt täällä.
Luulen, että he rakastivat eniten ajatusta toisistaan.
Estä hänen lähtönsä.
Minä huolehdin hänestä.
14. Iokakuuta 1914.
Rakas Isabel, tänään meidän poikamme jättävät kotinsa -
puolustaakseen Englantia, jota eivät ole koskaan nähneet.
Ja minä en pysty estämään heitä.
Isabel, olen yrittänyt suojella poikiamme hulluudelta -
ja nyt he itse hakeutuvat siihen.
Ole varovainen.
Ei sinun tarvitse lähteä.
Alfred...
Hyvästi. Älä pelkää puolestamme.
Pidä huolta itsestäsi.
Samuel...
Tuon sinulle keisarin kypärän. - Tule ennen kaikkea itse kotiin.
Tristan...
Pidä huolta Samuelista. - Teen sen.
Eversti Ludlow sanoi:
"Ratsasta mukana Calgaryyn ja tuo hevoset takaisin. "
"Kirotut hölmöt", hän sanoi heistä. "Kirotut hölmöt."
Everstin pojat eivät saa ratsastaa sotaan vanoilla kaakeilla.
Vaikka he olisivatkin kirottuja hölmöjä.
Mennään heidän luokseen.
Ota lautanen mukaan.
Voimmeko istuutua seuraanne? Tuolla on niin yksinäistä.
Mikä sen nimi on? - Lady. Tristanin Lady.
Tristanin rakastetun nimi oli Isolde - Kai tiedät, kuka Isolde oli?
Sinä tarvitset opetusta.
Hän osaa lukea ja kirjoittaa. Koulunkäynti voisi olla hankalaa.
Minä voin opettaa häntä. - Saisinko auttaa?
Kirjallisuutta, historiaa, matematiikkaa...
Siis suostumuksellasi, Decker, ja sinun, Pet.
Mitä mieltä olet?
Mitä hän sillä tekisi? - Saisi rikkaamman elämän.
Hän on puoliverinen. - Ei täällä.
Tristan sanoo puoliveriseksi. - Niinkö?
Puoliksi maaorava ja puoliksi haukka.
Sitten kun hän on tehnyt työnsä.
Malja meille kaikille. - Teille. Ja neidille.
Ja pojille.
Mene omaan yksikköösi, Tristan. - He ovat tylsiä.
Minä taistelen mieluummin sinun kanssani.
Ole hyvä, kaveri.
3. helmikuuta 1915.
Rakas Susannah. Raakuus on sanoinkuvaamatonta.
Mikään ei ole niin kuin luulin.
Kun rukoilin niiden puolesta, jotka kuolivat kauheasti ja urheasti -
rukoilin myös, että itse saavuttaisin kunniaa.
Onko väärin haluta menestyä taistelussa kuten isäni teki?
Tristan ja Alfred huolehtivat niin, että en ehkä saa tilaisuutta.
Osuiko sinuun? - Se on vain naarmu.
Näen nyt, ei sitä että isäni oli oikeassa, vaan että itse olin naivi
Haluan nousta ylös! - Sinä pysyt siinä.
Me jätämme ruumiimme Jumalan suojaan ja taistelemme kunnialla.
Luottavaisina ja Hänen nimensä huulillamme.
Me olemme pulassa! - Meidän pitää odottaa.
Susannah, minä yritän vastustaa epätoivoa -
mutta on hetkiä milloin kaikki kunniallisuus näyttää kadonneen.
Alfred on paranemassa, mutta hän ja Tristan ovat epäsovussa -
ja minä en ymmärrä sitä. Kaipaan sinua niin sanomattoman paljon.
Olet kaikkea, mikä on puhdasta, ylevää ja turmeltumatonta.
Minä suljen silmäni ja ajattelen sinua hartaasti.
Minä kadun, että siirsimme häitämme.
Ja varsinkin, että lähdin ennen kuin olimme yhdessä, rakas.
Pysy farmillamme ja odota minua.
Älä anna isän murehtia.
Tiedän Jumalan suojevan minua ja Hänen apunaan on Tristan -
joka näyttää mielummin olevan lapsenvahtini kuin taistelevan.
Voi hyvin, rakkaani. Sinun omasi, Samuel.
Kapteeni pyysi kääntämään. - Alfred haluaa nähdä sinua.
Minä tulen sinne. Mene siitä.
Alfred... - Missä Samuel on?
Hän on käännöstehtävissä. Muuten näyttää hyvältä.
Viiniä? - Laita se pullo pois.
Puhutaan, että saat mitalin. - Minut lähetetään kotiin.
Olen iloinen siitä. - Minun pitää olla miesteni luona.
Pötyä. - Tai mitä heitä on jäljellä.
MacKenzie on täällä. Jalka on huonompi. Hän sanoi...
Mitä? - Mitä hän sanoi? Mitä?
Veljesi on vapaaehtoisesti mennyt hänen tilalleen tiedustelupartioon.
Minä käskin sinun pysyä hänen luonaan!
Samuel!
Tristan!
Tristan! Tristan! - Minä olen täällä!
Minä en näe mitään!
Minä en pääse liikkumaan!
Minä tulen!
Minä olen luonasi. Sinä selviät tästä. Sinä selviät tästä.
Nyt me menemme kotiin.
Piru sinut periköön, Jumala!
Tristan...
Tristan!
Tristan, minä tässä.
20. maaliskuuta 1915.
Rakas isä ja Susannah.
Minut kotiutettiin armeijasta, mutta en voi vielä tulla kotiin.
Pyydän isoisä Ludlowilta, että pääsen hänen mukaansa merille.
Ja rakkaasta Samuelista voin vain lähettää hänen sydämensä.
Alfred tuo sen mukanaan.
Hänet pitää haudata kanjoniin, missä hän ennen piirsi lintuja.
Sinun poikasi, Tristan.
Niin...
Hän oli paras meistä kaikista... eikö niin?
Hyvää yötä.
Hyvää yötä, isä.
Alfred...
Se, mitä näit ennen Samuelin lähtöä...
Älä... - Haluan kertoa.
Samuelia minä rakastin.
Tristan tulee takaisin jonain päivänä.
Isäsi ilahtuisi siitä.
Susannahin piti palata Bostoniin aamujunalla.
Mutta pohjoistuuli puhalsi kolme päivää ja lumi peitti junaradan.
Joten eversti vaati, että hän jäisi kevääseen saakka.
Talo oli aivan liian tyhjä, hän sanoi -
ja kertoi, että se oli yhä Susannahin koti.
Hänen olisi pitänyt päästää tyttö menemään.
Mutta mistä hän olisi tiennyt, mitä tulisi tapahtumaan?
Susannahia ei voi syyttää.
Hän oli kuin vesi, joka jäätyy kiveen ja särkee sen.
Se ei ollut sen enempää hänen vikansa kuin se oli vedenkään -
kun kivi murtuu.
Kun kivi murtuu.
Susannah...
Tiedät kuinka paljon minä... Kuinka paljon rakastin Samuelia.
Ja luulen, että sinä tiedät...
Koska kunnioitan häntä sanon sen tässä. Luulen, että tiedät...
Olen rakastunut sinuun.
Ensi hetkestä kun näin sinut, se oli kuin romaanissa...
Se on kai äitini yliromanttinen mielikuvitus joka tulee nyt esille.
Et tee tätä helpoksi minulle. - Anteeksi.
Onko toivoa, että sinä voisit oppia rakastamaan minua?
Ei tietenkään niin kuin rakastit Samuelia, mutta tarpeeksi että...
Me voisimme elää yhdessä. Onnellisen elämän.
En usko, Alfred.
Et kuulosta varmalta. Ehkä on mahdollisuus?
Minä vain aiheuttaisin sinulle tuskaa.
Miksi et anna minun arvioida sitä?
Minä en rikkonut sitä, mutta minä osaan korjata sen.
Joten mene vain torkuille.
Eversti!
Katsokaa!
Menen käymään kylällä, jos...
Tervetuloa kotiin, poikani.
En pystynyt pelastamaan häntä. - Et tietenkään.
En pystynyt pelastamaan häntä.
Oliko teillä mukava ratsastusretki tänään?
Suo anteeksi, isä.
Tristan...
Milloin te aiotte mennä vihille?
Huomenta.
Piru sinut periköön. Sinä viet hänet vihille.
Ja teen hänestä kunniallisen? - Niin!
Piru sinut periköön.
Teen sen, jos hän haluaa minut. - Haluaa sinut?
Rakastatko häntä?
Vai viettelitkö sinä hänet vain loukataksesi minua?
Entä Samuel? - Samuel?
Kerro minulle Samuelista. - Rakastimme häntä ja hän kuoli.
Ja se sopii sinulle varsin hyvin.
Sinä rakastat Susannahia, joten saat anteeksi tällä kertaa.
Mutta jos sanot sen uudestaan, me emme enää ole veljeksiä.
Yhdenkin kerran.
Et voi tehdä häntä onnelliseksi. - Minä yritän.
Sinä et onnistu siinä.
Minä matkustan tänään.
Minä toivon teille kaikkea hyvää.
Näkemiin, poikani. Onnea matkaan.
7. syyskuuta 1915.
Rakas äiti, minä olen nyt tainnut löytää paikkani maailmassa.
Helenasta on kertaheitolla tullut nykyaikainen kaupunki.
Se pursuaa energiaa ja elinvoimaa, joka kuuluu meidän aikaamme.
Täällä minä tunnen olevani elossa.
Mahdollisuudet ovat suuret sille, joka haluaa omistautua työlleen.
Minä olen jo nyt rehellisen ja reilun maineessa -
ja ystäväpiiriini kuuluu Helenan vaikutusvaltaisimpia asukkaita.
He ovat yhtä innostuneita kaupungin kasvusta kuin minäkin.
Kiitos ystävällisestä kirjeestäsi. Sinä tiesit minun toiveeni.
Se että ymmärrät pettymykseni, on minulle suurena tukena.
Joka ilta minä rukoilen, että voisin antaa anteeksi Tristanille.
Tiedän, että sinä ymmärrät. Rakastava poikasi, Alfred.
Lopeta tuo!
Helvetti!